Quasimodo, Salvatore: Auschwitz (Auschwitz Magyar nyelven)
|
Auschwitz (Olasz)Laggiú, ad Auschwitz, lontano dalla Vistola, amore, lungo la pianura nordica, in un campo di morte: fredda, funebre, la pioggia sulla ruggine dei pali e i grovigli di ferro dei recinti: e non albero o uccelli nell’aria grigia o su dal nostro pensiero, ma inerzia e dolore che la memoria lascia al suo silenzio senza ironia o ira. Tu non vuoi elegie, idilli: solo ragioni della nostra sorte, qui, tu, tenera ai contrasti della mente, incerta a una presenza chiara della vita. E la vita è qui, in ogni no che pare una certezza: qui udremo piangere l’angelo il monstro le nostre ore future battere l’al di là, che è qui, in eterno e in movimento, non in un’immagine di sogni, di possibile pietà. E qui le metamorfosi, qui i miti. Senza nome di simboli o d’un dio, sono cronaca, luoghi della terra, sono Auschwitz, amore. Come subito si mutò in fumo d’ombra il caro corpo d’Alfeo e d’Aretusa!
Da quell’inferno aperto da una scritta bianca: "Il lavoro vi renderà liberi" uscí continuo il fumo di migliaia di donne spinte fuori all’alba dai canili contro il muro del tiro a segno o soffocate urlando misericordia all’acqua con la bocca di scheletro sotto le docce a gas.
Le troverai tu, soldato, nella tua storia in forme di fiumi, d’animali, o sei tu pure cenere d’Auschwitz, medaglia di silenzio? Restano lunghe trecce chiuse in urne di vetro ancora strette da amuleti e ombre infinite di piccole scarpe e di sciarpe d’ebrei: sono reliquie d’un tempo di saggezza, di sapienza dell’uomo che si fa misura d’armi, sono i miti, le nostre metamorfosi.
Sulle distese dove amore e pianto marcirono e pietà, sotto la pioggia, laggiú, batteva un no dentro di noi, un no alla morte, morta ad Auschwitz, per non ripetere, da quella buca di cenere, la morte.
|
Auschwitz (Magyar)Ott lenn Auschwitzban, a Visztulától távol, szerelmem, egy északi síkság menti haláltáborban: hideg, siralom, a vascölöpök rozsdáján eső csurog és a kerítések összetekeredett drótjai, és sehol egy fa, se madár a szürke levegőben, még a gondolatainkban sem, csak tehetetlenség és fájdalom, amit az emlékezet minden gúny vagy neheztelés nélküli feledésbe merít. Te nem akarsz elégiát, idilleket: csak a végzetünk értelmét, itt, te, aki érzékeny vagy az elme ellentételeire és az élet bizonytalan okaira. És itt az élet ez, minden elhangzott ’nem’- ben amely bizonyosságnak tűnik. És itt hallani fogjuk amint sír az angyal, a félelmetes, ütni eljövendő óráinkat a túlvilágon, ami itt van az öröklétben és a mozgásban, nem álmok illúziója esetleges szánalom képében. És itt vannak az átváltozások, a mítoszok. Jelképek és Istenek neve nélkül, ez már krónika, a föld helyei, ez már Auschwitz, szerelmem… mily gyorsan változott sötét füstté Alpheus és Arethusa teste.
Abból a pokolból, melyet egy fehér írás nyit meg: “A munka szabaddá tesz “ állandóan füst szállt ki, asszonyok ezreié, kiket hajnalban a kutyaólakból* taszigáltak ki a céllövő falhoz, vagy csontvázszájukkal irgalom után sikoltva fojtottak meg a zuhanyozóból kiáramló gázzal.
Katona, te sorsod folyamán megleled őket, folyó vagy állatok formájában, vagy már te is Auschwitz hamva vagy, emlékérme a csendnek? És maradnak a hosszú hajfonatok üvegurnákba zárva, melyeket még hajcsatok fognak össze, zsidó kiscipők és sálak végtelen árnyai: emlékei egy időbeli bölcsesség maradványainak, tudása a fegyverek mércéjévé vált embernek, ezek a mítoszok, a mi átváltozásaink.
A földeken, ahol eső alatt rohadt a szeretet, a sírás és a könyörület, ott lenn, a mellünkben egy ‘nem’ visszhangzott, egy ‘nem’ a halál elutasítására, Auschwitz halálára, hogy abban a hamugödörben a halál ne ismétlődhessen meg többé.
*A költő az emberi szállást nevezi kutyaólnak.
|