Ki alszol most... A tiszta ébredés
éberségével álmot küldsz felénk,
mert te már rég, hogy fenn vagy. Ó, te rém!
Pendítsd meg a földet! Tompán, kemény
földhözragadt szándékokkal regél.
Pendíts csillagot: s ott a felfedés!
Rejtett számok beteltét hozza ütés
a csillagokra. Ereje atom
ezrének - terjed térben. Szétterülés
vár hangokra. Amivel hallgatom:
mint szem. Áramában maga mint dóm,
mely ideálban boltozza terűjét.
Valahol zene, ahogy valahol
a fény is hull belénk, távoli csengés…
Szétválasztva mindez csakis ott, ahol
érzékink... Erre-arra hullámverést
játszik a fölösleg-bőség. Ha fojt
gyümölcsökbe? Küldi ízlés körébe
az értéket? Mit ad egy illat nekünk?
Lehet bármi lépés, s akármit tegyünk,
elmosódó a felfedezés mélye.
Zene! Víz, mely feljössz kútunk medrébe,
sugár mely hull, te hang, mely tükröz, te
egy folytó-ébresztésből ébredése:
kit egésszé tett nyugalom öle.
S többre emelt miértek fölé, s tőle
megszabadított...