Hofmannsthal, Hugo von: A látható élet balladája (Ballade des äusseren Lebens Magyar nyelven)
|
Ballade des äusseren Lebens (Német)Und Kinder wachsen auf mit tiefen Augen, Die von nichts wissen, wachsen auf und sterben, Und alle Menschen gehen ihre Wege.
Und süsse Früchte werden aus den herben Und fallen nachts wie tote Vögel nieder Und liegen wenig Tage und verderben.
Und immer weht der Wind, und immer wieder Vernehmen wir und reden viele Worte Und spüren Lust und Müdigkeit der Glieder.
Und Strassen laufen durch das Gras, und Orte Sind da und dort, voll Fackeln, Bäumen, Teichen, Und drohende, und totenhaft verdorrte…
Wozu sind diese aufgebaut? und gleichen Einander nie? und sind unzählig viele? Was wechselt Lachen, Weinen und Erbleichen?
Was frommt das alles uns und diese Spiele, Die wir doch gross und ewig einsam sind Und wandernd nimmer suchen irgend Ziele?
Was frommts, dergleichen viel gesehen haben? Und dennoch sagt der viel, der „Abend” sagt, Ein Wort, daraus Tiefsinn und Trauer rinnt
Wie schwerer Honig aus den hohlen Waben.
|
A látható élet balladája (Magyar)Gyerekek felnőnek kíváncsi szemmel, Nem tudnak semmit, felnőnek s meghalnak, S ezen az úton megy le minden ember.
S édes gyümölccsé érik, mi volt fanyar, És hullik éjjel, mint holt madár mélybe, S fekszik ott napokig majd megrohadva.
És mindig fúj a szél, s mi állandóan Megismerünk, beszélünk sok csacska új szót, S érezzük nyugtát, kínját végtagoknak.
És utak futnak át a mezőn, s falvak Sora, fákkal, tóval, fáklya jel’z éjjel, Állnak rémületben, gyászban elhagyatva.
Miért alkották ezeket, és miért Nem hasonlók? bár vannak igen sokan? Mi vált ki szörnyedést, sírást vagy nevetést?
Mit használnak ezek és a játékok? Nekünk nagy s örök magányosoknak, kik Soha nem érünk valamilyen célhoz?
Sok mindent láttunk, s ennek mi értelme? Ámde bölcsen szól, ki azt mondja >> ESTE <<, Mert e szóban élet; öröm s könny fér meg,
Csepeg, mint édes s súlyos kincse lépnek.
|